Уся велика родина збиралася за одним столом і їла з великої тарілки. Першу ложку з якої повинен був скуштувати батько. Перед обідом завжди читалася молитва, яка освячувала їжу. Біля будинку розміщеена криниця, з якої вся дружна родина Малишків упродовж багатьох років черпала життєдайну воду.

Мелітопольська
загально - освітня школа
І - ІІІ ступенів №1

З 1991 року стали називатися Садибою-музеєм родини Малишків. «Так, я тут жив, отут я походив», – цими словами, викарбуваними на бронзовому рушнику, зустрічає відвідувачів музей. У ньому збережені інтер’єр і хатнє начиння з часів поетової юності. Тут ми можемо бачити саме ту колиску, над якою матір юного поета вкладала в його серце любов до рідної пісні. Стіл родини Малишків – було священне місце, адже раніш до прийому їжі ставилися як до ритуалу.

Інтернет—джерела,
де можна знайти інформацію за темою:
http://uk.wikipedia.org/wiki/Малишко Андрій Самійлович
http://www.pisni.org.ua/persons/21.html
http://www.ukrlit.vn.ua/biography/malishko.html
http://storinka-m.kiev.ua/user_page.php?u_id=3348
http://www.poetryclub.com.ua/metrs.php?id=141&type=biogr
http://www.ukrlib.com.ua/bio/printout.php?id=207
http://schoollit.com.ua/andrij-malishko/

Андрій Самійлович Малишко
(1912 - 1970)

Український поет («Пісня про Київ», «Знову цвітуть каштани», «Ми підем, де трави похилі», «Вчителька», «Стежина», «Київський вальс»)

14 листопада 1912 року —народився Андрій Малишко. Мешкала родина у невеличкій садибі на околиці села Обухів. Вони ніколи не були кріпаками, а належали до козацького роду. Їх знали як вправних чоботарів. Цим ремеслом прославився дід Микита і три його сини. Сім’я Самійла Малишка, в якій народився майбутній поет, була великою: батько з матір’ю, бабуся і одинадцятеро дітей. У 1927 р., закінчивши Обухівську семирічку, Малишко вступає до Київської медичного училища, однак уже тоді у юнаковій душі жив потяг до прекрасного, до пісні, до поезії. Дізнавшись про додатковий набір в Інститут народної освіти, він вирішив скласти екзамени. На диво, склав їх успішно, після чого його зарахували на літературний факультет, де Андрій потрапив під опіку Максима Рильського, який викладав та вів літературну студію. У 1930 році юнак надрукував перші вірші в літературних журналах «Молодий більшовик» та «Глобус».

Закінчивши у 1932 р. Київський Інститут, викладає літературу. З 1934 р. по 1935р. служить у армії, а потім працює у Харкові журналістом. Протягом життя Андрій Малишко видав близько сорока збірок, створив понад сто пісень, до яких іноді й сам писав музику. Поет сам гарно співав, грав на гармошці. Зачитувався «Кобзарем». Почав писати вірші ще в школі.
«Пісня про рушник» є найпопулярнішою, в повному розумінні народною піснею, якій судилися довгі роки життя. Вона була перекладена тридцятьма п’ятьма мовами світу. Сам вірш вміщений у збірці «Серце моєї матері». Тема вірша: оспівування любові до матері, її щирих почуттів до сина.
Епітети для опису природи: «далека дорога», «зелені луги», «солов’їні гаї», «тихий шелест трав».
Метафори: «цвіте... доріжка», «шелест трав», «щебетання дібров», «оживе.... і дитинство, й розлука, і вірна любов».
Порівняння: «...той рушник простелю, наче долю...».
Звертання: «Рідна мати моя».
Повтори:
«І в дорогу далеку ти мене на зорі проводжала,
І рушник вишиваний на щастя, на долю дала».
«І твоя незрадлива материнська ласкава усмішка,
І засмучені очі хороші блакитні твої».
«І на тім рушничкові оживе все знайоме до болю:
І дитинство, й розлука, й твоя материнська любов».
Український композитор Платон Майборода написав музику до вірша у 1959 році. Ця пісня вперше прозвучала в музичному фільмі «Літа молоді», який вийшов у прокат 9 березня 1959 року. І тому в неділю 9 березня 2014 року «Пісня про рушник» святкує свій ювілей. 55 років виповнюється з того моменту, як пісня вперше прозвучала на екранах у виконанні Олександра Таранця.